Ручай у зазимку
Не лише книги, але й жодної публікації не дочекався
Євген Романов - загинув, смертю протестуючи проти тотально-сірої буденності,
проти маразматичної регламентації хворим суспільством почуттів, прагнень
і вчинків поета. Але - парадокс чи закономірність? - його поезії, вщерть
напоєні колючими і лагідними вітрами життя, і нині протестують проти смерті
- смерті духу. Часом вони здаються недовірливо-наїжаченними, інколи - відчайдушно-розхристаними,
але завжди - ніжними і беззахисними, мов кульбабка між колій (образ одного
з віршів), як березнева трава, як перший поцілунок, та в жодному випадку
не анемічно-красивими «красою» застиглих виштампуваних рядків
ялових писак. Вражаючи безпосередність віршів Євгена, здатність пронизувати
енергією душі невловиму субстанцію, котра називається Поезією, карколомне
співставлення реалій і поетичних метафор наблизили його творчість до екзестенційно
критичної температури, в якій реальність переплавляється у нову реальність.
При певній тревожності, навіть трагічності
поетичного осмислення буття Євгеном, прочитання його віршів залишає враження
доторку до чогось щойно народженого, світлого і запашного - ніби торкнувся
ніжного тільця немовляти.
У глухоніму епоху закляклості, ідіотичного
летаргійного сну, в якому перебував Дніпропетровськ семидесятих років,
поєзії Євгена Романова сприймалися його друзями - такими ж відторгнутими
суспільством поетами та художниками - тепловодим чистим потічком, що пробивається
крізь кригу. Гадаю, подібне враження залишиться і в сьогоднішнього читача
його поезії, незважаючи на часову відстань і зміну погоди в суспільному
житті.
Віталій Старченко
.
п
_____________________________________________________________________________________
|