.
Безсмертя
Ким я був? Могильною травою?
Шкарубкою галькою морською?
Хмаркою, що в синяві іскриться?
Грудкою руди, де зpiє криця?
Та травиця – вітрова кохана –
Дихала бентежно i духмяно.
Та хмарина слізоньку завітну
Виливала на долину рідну.
І коли я вірші вам складаю –
Дихання i голос звідки маю?
Голос цей – від прабабусі-тучі,
Дихання – від трав гірко-пахучих!
Ким я буду? Cipим груддям глини?
Білим каменем на тлі долини?
Бурчаком, що путь долає тяжко?
Пір'ячком в крилі співухи-пташки?
Ким би я не був i ким не став би –
Вічний cвіт під вічним небом, справді:
Стану я зеленою водою –
Задзвеню снагою молодою,
Буду я травою-муравою –
Заструмую хвилею живою.
В cвіті все безсмертне: навіть гнилість.
Чом же тоді людям смерть приснилась?
1938
<..............>